Hej? Er I der?
Det her er Aaron.
Vi mødte ham udenfor. Han er alene. Vi tog hans våben og udstyr.
Hej.
Rart at møde jer.
Sagde du, han havde et våben?
- Ville du noget? - Han har en lejr i nærheden.
Han vil have, vi søger om at blive optaget som medlemmer.
Jeg ville ønske, der var et andet ord for det.
"Optagelse" lyder, som om vi er en dansetrup. Og det er kun om fredagen.
Det er ikke en lejr, men et samfund.
Jeg tror, det ville være godt, hvis I var med.
Men det er ikke mig, der bestemmer. Jeg skal bare få jer til at følge med.
Javel. Hvis jeg var jer, ville jeg heller ikke følge med.
Ikke før jeg vidste præcis, hvad jeg gik ind til.
Sasha, vil du give Rick min rygsæk?
I yderlommen ligger der en kuvert.
Jeg kan overbevise jer ved bare at tale om vores samfund.
Derfor har jeg dem med. Jeg undskylder billedkvaliteten. Det var et gammelt...
Det vil vi da blæse på.
Det har du fuldstændig ret i.
Det er det første billede, jeg ville vise jer-
- for hvad jeg end siger, skal I forvisses om sikkerheden.
Jeg kan garantere jeres sikkerhed, hvis I slutter jer til os.
Alle paneler i muren er 4,5 meter høje, 3,5 meter brede solide stålplader-
- indrammet af koldtsvejsede stålbjælker og kvadratiske rør.
Intet - hverken levende eller døde - kan trænge igennem muren.
Som sagt er sikkerheden naturligvis enormt vigtig.
Der er faktisk kun en ting, der er vigtigere for at overleve:
Mennesker.
Sammen står vi stærkt. I kan gøre os endnu stærkere.
Næste billede er taget inden for murene. Vores samfund er bygget...
Det var ikke et "jeg angriber"-blik, men et "han er vist okay"-blik.
- Bind ham. Tjek i rygsækken. - Rick...
Alle I andre skal have øjnene med jer. De er ude efter os.
Vi ved ikke, hvordan eller hvornår, men det er de.
- Han kunne have gjort os fortræd. - Er der nogen, der kan se noget?
- Der er mange gemmesteder. - Se godt efter så!
Hvad har du fundet?
Sådan en pistol har jeg aldrig set før.
- Du har en stærk lige højre, Rick. - Rejs ham op.
- Det er nok bedst... - Det er okay.
Rejs ham op.
I er påpasselige. Det forstår jeg godt.
Hvor mange af jer er der derude?
Du har en signalpistol til at signalere. Til hvor mange?
- Gør det nogen forskel? - Ja, det gør.
Jeg mener... det gør en forskel, hvor mange der er derude.
Men gør det nogen forskel, hvad jeg siger?
For jeg er ret sikker på, at hvor mange jeg end siger, det er...
Otte. 32. 444.
Ingen... Hvad jeg end siger, stoler I alligevel ikke på mig.
Kan man stole på en, der smiler, efter at have fået en på kajen?
Men hvad med en, der stiller vand frem til jer på vejen?
Hvor længe har du skygget os?
Længe nok til at se, at I var lige ved at ignorere zombier undervejs.
Og at I, trods manglen på mad og vand-
- aldrig angreb hinanden. I er overlevere.
Og I er mennesker.
Som sagt - og jeg håber ikke, at du så slår mig igen-
- er det det vigtigste egenskab her i verden.
Hvor mange andre er der derude?
En.
Jeg vidste, I ikke ville tro på mig.
Hvis ord og billeder ikke kan, hvad kan så overbevise jer om, jeg taler sandt?
Hvis jeg kører jer til samfundet? Jer alle sammen?
- Vi kører nu og er der ved frokosttid. - Hvordan er der plads til alle i bilen?
Vi kom i to biler. Vi ville have plads til alle. Der er plads nok.
- Har I parkeret nogle kilometer væk? - Østpå ved Ridge Road efter Route 16.
Vi ville gerne tættere på, men uvejret spærrede vejen.
- Det har du tænkt godt igennem. - Jeg kunne have ligget i baghold her.
Jeg kunne stikke ild til laden, når I sov, og skyde jer, når I kom ud.
I kan stole på mig.
- Jeg tjekker bilerne. - Der er ingen biler.
- Vi behøver ikke engang tjekke. - Jo, vi gør.
Du ved det, du ved, og du er sikker i din sag. Men det er jeg ikke.
Det er jeg heller ikke.
Jeres metode er farlig. Det er min ikke.
Skal vi sige nej til et sted, hvor vi kan bo? Hvor Judith kan bo?
Det er virkelig farligt.
Vi er nødt til at finde ud af, hvad det her er for noget.
Vi kan forsvare os. Så vi gør det her.
Så er jeg også med. Jeg går.
- Abraham? - Ja.
Jeg går med ham.
- Rosita? - Okay.
- Har I nok skydevåben? - Vi har det, vi har.
Zombierne har ingen føde. Er I ikke tilbage om en time, så kommer vi.
Hvilket måske er det, de er ude på.
- Bliver alle her, er vi oplagte mål. - Jeg bevogter området.
Find et sted to og to inden for synsvidde.
Da verden... var verden, arbejdede jeg for en velgørende organisation.
Vi leverede medicin og mad til floddeltaet i Niger.
Onde mennesker viftede mig tit om næsen med diverse våben.
I er ikke onde. I dræber os ikke.
Og vi dræber heller ikke jer.
At vi er gode mennesker, betyder ikke, at vi ikke dræber jer.
Er de fem ikke tilbage om en time... skærer jeg halsen over på dig.
Hold øjnene åbne, venner. Og hold jeres våben hævede.
- Kommer der nogen, så skyder vi. - Forstået.
- Skyder vi, bare vi ser nogen? - Godt spørgsmål.
Tænk, hvis de er ligesom os? Tænk, hvis Aaron taler sandt.
Tænk, hvis det er en uskyldig?
Vi er fem, der er bevæbnede. Der kommer ingen og hilser på os.
Men det var præcis, hvad der skete.
Hvis de er som os, burde vi være bange for dem.
Han sagde jo, han holdt øje med os. Derfor så han os også i går.
Og efter alt, vi har gjort, hvorfor vil han så have, vi slutter os til dem?
Mennesker som os reddede en præst.
Reddede en pige, der kørte til fængslet med guvernøren.
Reddede en gal kvinde med et sværd.
- Det så han. - Jeg aner ikke, hvad han har set.
Så du glasset med æblemos i min taske?
Det er intet trick for at vinde din tillid. Det er selvopholdelsesdrift.
For hører zombierne hende, så ved jeg, at jeg er den, der dør først.
Tror du, jeg vil forgifte din datter?
Jeg er bundet, og du har allerede sagt, du vil hugge hovedet af mig.
Hvad ville jeg få ud af at dræbe din datter?
Hun dør måske ikke. Måske er du den eneste, der kan hjælpe. Så taber jeg.
Jeg er den eneste, der kan hjælpe, for jeg har æblemos. Alle vinder.
Jeg hader æblemos! Mor gav mig mad, jeg hadede, så jeg blev mere mandig.
Fiskefrikadeller og æblemos. Hun var forvirret og dum.
Glasset var for at vise, at vi har æbletræer.
Du sagde det selv. Du dør først.
Vores samfund er stort nok. Vi kan finde en bolig til jer-
- hvor ingen og intet uden for murene kan høre hende græde.
Du har 43 minutter.
Han talte sandt.
Ikke et skridt mere, din nar!
- Jeg tager ham. - Vi tager ham.
Tak!
- Er alt i orden? - Alt er i orden.
Du milde moster!
- Det er længe siden. - Jeg så Rex spise tre dåser en aften.
Fire.
Han vidste, at spiste han dem ikke, havde jeg snuppet dem.
Der ved brandbilen, efter Eugene...
- ...troede du, jeg gjorde dig fortræd? - Nej.
Det er ikke dig.
Det her. Det er vores nu.
- Der er mere end rigeligt. - Det er vores. Uanset om vi rejser.
Hvorfor skulle vi ikke rejse?
Hvis han lyver, eller hvis han gør os fortræd.
Men det gør han ikke. Og det vil han ikke!
Vi har brug for det her. Så vi kommer til at rejse, sammen.
Sig noget, hvis I ikke er enige.
Nej. Den her lade stinker af hestepærer.
Ja. Vi tager af sted.
Hvor er det, vi skal hen? Hvor ligger lejren?
Hver gang jeg kører nye hjem, har jeg selv siddet bag rattet.
Jeg satser mit liv på, at I er gode, men jeg satser ikke mine venners liv...
Du kører ikke. Så vil du hjem, må du fortælle, hvad vej vi skal.
- Kør nordpå ad Route 16. - Og så?
Det siger jeg, når vi er der.
Vi tager Route 23. Anvis vejen derfra.
Det er en rigtig skidt ide. 16 er renset og går hurtigere.
Nu tager vi 23. Vi kører, når solen går ned.
- Skal vi gøre det om aftenen? - Jeg ved, det er farligt.
Men er det om dagen, og er noget galt, kan de se os, inden vi når at vende.
Der sker jer ikke noget. Alt, du gør, er at udsætte jer selv for fare.
Sig, hvor lejren er, så kører vi med det samme.
Det bliver en lang nat. Spis, og hvil jer, hvis I kan.
Du, jeg og Glenn kører med ham. Carl og Judith tager med de andre.
Hvad er der med dig?
Da du sagde, vi skulle køre... mente du det så?
Eller prøvede du bare at få ham til at sige, hvor lejren er?
- Vi kører. - Vi gør alt for at komme dertil.
Bare vi kommer frem.
Da du stod på muren uden for Woodberry...
- ...hvad hørte du så? - Ingenting.
- Og ved Terminus? - Ingenting.
Engang i nat kommer vi til at stå uden for muren til hans lejr.
Uden at kunne se ind må jeg beslutte, om jeg følger min familie derind.
Han spurgte, hvordan han kunne overbevise mig om, han talte sandt.
Sandt at sige aner jeg ikke, om noget kan overbevise mig om at gå derind.
Men jeg prøver ad. Jeg har tænkt mig at prøve.
Jeg prøver at samle alle 50 delstater.
- Til at hænge op derhjemme. - Har du dit eget hus?
Se selv.
Hvorfor er der ingen billeder af menneskene?
Jeg tog et gruppefoto, men eksponeringen var helt forkert.
- Da jeg prøvede at fremkalde det... - Stillede du dine spørgsmål?
Nej.
Hvor mange zombier har du dræbt?
- Hvabehar? - Hvor mange?
Det ved jeg ikke. Mange.
- Hvor mange mennesker? - To.
- Hvorfor? - Fordi de ville dræbe mig.
- Har du lyttet til, hvad vi siger? - Ja, jeg holdt jo øje med jer.
Så de andre kan have hørt vores plan. Det her er ikke en pind sikkert!
- Glenn! - De var lige bag os.
Nu kan de slippe væk.
Jeg kan ikke se dem!
- Nej, de er væk. De slap væk. - Vi tager tilbage og leder. Kom!
- Klarede de den? - Ja.
- Til venstre ved Jefferson Avenue. - Vi skal væk herfra!
Kom nu...
Vi skal væk.
- Jeg går ud og ser efter. - De kommer!
- Det ved vi. - Kom nu!
- Vi skal af sted nu! - Se!
Fandens...
- Hvem har gjort det? - Jeg skal væk herfra.
Det er slut. Luk mig ud!
- Hvad sker der? - Så I det?
- Lad være! Vi skal finde vores gruppe. - De tror, vi affyrede signalpistolen!
Hvor er Glenn?
- Smut bare. Jeg har ikke tid. - Vi klarer det kun, hvis vi er sammen.
Det sagde du selv. Jeg hørte det.
Glenn!
- Han må være her et sted. - Glenn!
Vil du binde mig igen, så skynd dig.
Vi når det ikke. Vi skal den vej.
- Hvor er de? - Det ved jeg ikke.
Er det her en fælde, så dør dine venner i nat.
Signalpistolen kom fra vandtårnshullet.
Far!
- Er din søster okay? - Ja.
Eric? Eric?
- Eric? - Herinde!
Eric?
Jeg har det fint. Det er som en volleyball-skade. Brækket ankel.
Det sagde Maggie i hvert fald. Jeg kan godt lide hende.
Det er ikke så slemt.
Jeg går over på infirmeriet, når vi kommer hjem.
Da jeg så signalet, tænkte jeg...
- Var du oprigtigt bange? - Ja.
Du ved godt, det er din skyld, ikke?
- Er det det? - Fordi jeg elsker dig.
Derfor bliver jeg bange og gør dumme ting og ender-
- under et bilvrag omringet af zombier, der ruller et dæk henover min ankel.
Der skete noget godt i dag. Da jeg ventede på dig, fandt jeg... den her.
Du har mistet nummerpladerne.
Jeg har mistet bilen.
Det er lige meget. Den der hæslige campingvogn er hurtig.
Og den er så grim, den skræmmer zombierne væk.
- Hej! Jeg hedder Eric. - Rick.
Undskyld... Hej, venner!
Mange tak!
I reddede Eric.
Jeg skylder jer en stor tjeneste.
Og jeg lover at gengælde den, når vi når frem til samfundet.
Når vi når frem til Alexandria.
Jeg ved ikke med jer, men jeg vil helst ikke køre mere i bil i aften.
- Kan vi køre igen i morgen tidlig? - Det lyder godt.
Men overnatter vi her, så sover du der.
- Er det virkelig nødvendigt? - Det er sikrest. Vi kender dig ikke.
Vil du stoppe mig fra at være hos ham, så må du først skyde mig.
Rick, han sagde, hvor lejren ligger. Og han rejste kun med én ledsager.
De er begge ubevæbnede. Den ene har brækket anklen.
Jeg tænker også på vores sikkerhed.
Men jeg kan ikke bare lade hånt om alt andet.
Jeg ved, hvad jeg sagde, men...
Men det gør en forskel.
Okay.
Ja?
Jeg ved godt, han skal have medicin, men han er nødt til at sove.
Det er til dig. Vi behøver jo ikke spare på vandet.
- Jeg ved, hvor ondt det der kan gøre. - Ja. Tak.
Dit ben... Skete det der i de gode gamle dage?
Nej, efter det hele startede. Far og jeg. En bilulykke.
Et kadaver på vejen. Jeg så en læge...
Jeg har heldig, jeg overhovedet kan gå.
Vi har en ret dygtig kirurg i Alexandria. Han hedder Pete.
Jeg har set ham lave helt fantastiske ting. Måske kan han hjælpe dig.
- Nå? - Ja.
Poker! Det er es, fire, ni og klør og ruder knægt.
- 14 vilde kort? Seriøst? - Som to hunde, der knalder, du.
Abraham... Se!
Hold øjnene på vejen.
- Hvor langt er der endnu? - Vi er vist halvvejs. Hvorfor?
Vi klarer det.
Håbløst. Vi kan lige så godt male den rød og tiltrække os mere opmærksomhed.
- Vi mangler bare et batteri. - Hvor fanden finder vi så det?
Herhenne.
- Hvordan vidste du, de var her? - Kom.
Kampen er slut. Du skal slippe den.
Jeg ved godt, det er svært.
Efter den har holdt dig varm og mæt.
Og i live.
Men... det er en kamp.
Den vender sig mod dig. Du er nødt til at give slip.
Det var det, Bob prøvede at sige i kirken.
Hvad man kan risikere, og hvornår det er sikkert.
Hvornår man kan lukke folk ind.
Reglerne ændrede sig.
Det gjorde de for mig.
Før vi tager af sted, er der noget... jeg er nødt til at gøre.
Er du klar?
Ja.
Selv hvis du tog fejl, har du alligevel ret.
Skal vi gå?